![Боро Джукіч](https://cripo.com.ua/wp-content/uploads/avyayvayv-600x449-1.jpeg)
Поруч із жвавою міською площею вздовж узбережжя Адріатичного моря, де стародавні міські стіни оточують руїни колишніх імперій, а магазини та церкви височіють над морем, нещодавно призначений представник Росії у цій крихітній балканській країні відкрив своє консульство.
Боро Джукіч мав використати свій престижний пост для відстоювання культурних зв’язків та інтересів місцевих російських підприємців та туристів. Натомість колишній бюрократ взяв на себе агресивну роль у підриві уряду країни, яка вважається цінним союзником США у неспокійному регіоні.
Будучи почесним консулом з 2014 по 2018 рік, Джукіч допоміг заснувати політичну партію, яку підтримує Кремль, яка дотримується жорсткої лінії, яка прагнула домогтися виходу країни з НАТО. Коли партії знадобилася штаб-квартира, він пішов ще далі, запропонувавши своїй родині будинок у шикарному районі Підгориці, столиці Чорногорії.
Вивіска біля вхідних дверей говорила: «Резиденція почесного консула Російської Федерації».
Джукіч був частиною надійної мережі почесних консулів російського уряду по всьому світу, які підтримували російського диктатора Путіна під час його найспірніших військових та політичних кампаній, включаючи лютневе повномасштабне вторгнення в Україну, внаслідок якого загинули чи отримали поранення тисячі мирних жителів.
За Путіна Росія стала активним прихильником значною мірою нерегульованої системи міжнародної дипломатії, яка протягом століть давала можливість приватним особам у їхніх рідних країнах служити сполучною ланкою з іноземними державами.
Росія використовує почесних консулів як частину стратегії, спрямованої на те, щоб схилити громадську думку на користь Кремля і згодом послабити прозахідні уряди, особливо в європейських країнах, що є вразливими для впливу. В одній гучній справі представники розвідки пов’язали двох консулів у Північній Македонії з передбачуваною російською пропагандистською кампанією з дестабілізації південно-східної Європи.
У Чорногорії Любомир Філіпович, політолог і колишній заступник мера Будви, сказав, що Джукіч сприяв поширенню хаосу та дисфункції в країні, яка щосили намагалася встановити ідентичність з того часу, як у 2006 році стала суверенною державою.
«Він вийшов за межі того, що зробив би звичайний почесний консул. Він пішов навіть далі за те, що зробив би офіційний дипломат», — сказав Філіпович, який стежив за діяльністю Джукіча як консула. “Намір полягав у тому, щоб пошкодити соціальну тканину Чорногорії – і він це зробив”.
Колись почесні консули використовувалися переважно невеликими країнами, які не могли дозволити собі професійних дипломатів у критично важливих закордонних аванпостах. В даний час ця домовленість використовується урядами більшості країн світу як спосіб просування своїх інтересів у регіонах, де посольства знаходяться далеко чи надто дорого утримувати їх.
Відповідно до міжнародного договору почесні консули отримують деякі з тих же привілеїв та захисту, що й кар’єрні дипломати, у тому числі можливість без огляду переміщувати консульську сумку через кордон та зберігати архіви та кореспонденцію, які не підлягають обшуку.
Але глобальне розслідування, проведене ProPublica та ICIJ, виявило не менше 500 нинішніх та колишніх почесних консулів, які були звинувачені у злочинах або виявилися втягнутими у скандали, у тому числі деякі з них, які використали свій статус для отримання прибутку, просування злочинної діяльності чи ухилення від правоохоронних органів. Масштаби зловживань виявились під час перегляду тисяч сторінок судових документів, урядових звітів та повідомлень ЗМІ з десятків країн.
Росія, яка десятиліттями не призначала почесних консулів, дедалі більше використовує цю систему задля досягнення своїх політичних цілей. Усередині Росії кілька найближчих соратників Путіна домоглися призначення почесними консулами — з привілеями, які надає цей титул, — і сформували правозахисну групу під назвою «Ліга почесних консулів». За межами Росії уряд призначив почесних консулів на шести континентах, збільшивши їх число вчетверо до більш ніж 80 за перше десятиліття після вступу Путіна на посаду президента РФ.
Консули, призначені російським урядом, засуджують західні санкції та критикують НАТО. Американець, який був почесним консулом Росії в Денвері, побував у Криму за кілька років після того, як Росія вторглася в Україну та захопила півострів.
Цього року, коли російські ракети падали на Київ та інші українські міста, як мінімум два почесні консули, які представляють Росію, знову висловилися в підтримку агресії. “Мені шкода, що він не зробив цього раніше”, – заявив на підтримку Путіна один консул Костянтин ван Влотен у Нідерландах.
Консул в Іспанії виступив на російському державному телебаченні, щоб засудити насильство, яке він приписує «українській терористичній державі». Перш ніж стати консулом, Педро Моуріньо Узал їздив до Криму як незалежний спостерігач на фейковому референдумі.
Декілька почесних консулів Росії звільнилися на знак протесту проти вторгнення. Але інші залишилися на своїх місцях, навіть коли країни Європи та Азії вислали кар’єрних російських дипломатів.
Хоча Росія не публікує списки своїх почесних консулів, ProPublica та ICIJ змогли визначити консулів, призначених Росією, які працювали як мінімум у 45 країнах.
Згідно з звітом військової розвідки за 2021 рік, один із них — власник готелю та нічного клубу в Мексиці, чий особистий охоронець звинувачується мексиканською владою у зустрічах на території консула з лідерами організованого злочинного угрупування, відомого як «Російські».
Іншим був бізнесмен з Екваторіальної Гвінеї, якого Росія призначила почесним консулом у 2011 році після того, як його ув’язнили за продаж крилатих ракет, здатних нести ядерні боєголовки, до Ірану та Китаю. Він більше не є консулом і з ним неможливо зв’язатися для коментарів. Консул у Мексиці не відповів на запити про коментарі.
У Чорногорії Джукіч залишався консулом близько чотирьох років. У 2018 році уряд позбавив його звання — як повідомляється, в рамках скоординованої відповіді урядів на отруєння колишнього офіцера російської військової розвідки, який став британським шпигуном (справа не пов’язана з Джукічем). У скоєнні нападу звинуватили російських агентів; Москва, як завжди, заперечувала свою причетність.
Джукіч, який не відповів на прохання про коментарі, заперечує неналежну поведінку консула. «Я не громадянин Росії, але як людина, яка любить Росію, представляла її якнайкраще», — заявив він місцевим ЗМІ після того, як Чорногорія позбавила його дипломатичного статусу.
Цього року через день після вторгнення в Україну Джукіч засудив НАТО і похвалив Путіна в соціальних мережах. Путін, написав він між смайликами-сердечками, зупинив “американське панування над усім світом”.
Коло Путіна
Почесні консули призначаються урядами іноземних держав, але служать на розсуд своїх країн. Консулів тисячі, хоча точнішої оцінки немає ні в кого, тому що десятки урядів публічно не розголошують імена своїх призначенців.
Відповідно до Віденської конвенції про консульські відносини 1963 року консули мають право на низку переваг, які можуть включати спеціальні посвідчення особи, паспорти та номерні знаки. Вони не можуть бути притягнуті до відповідальності за злочини, скоєні у виконанні службових обов’язків, а кореспонденція та консульські сумки захищені від обшуків.
Протягом десятиліть тодішній Радянський Союз відмовлявся призначати почесних консулів за кордоном або схвалювати запити іноземних урядів про те, щоб таких консулів вітали на радянській землі. Радянські лідери вважали почесних консулів не більш ніж «буржуазними шпигунами», писав вчений Джефф Беррідж у своїй широко цитованій книзі про дипломатичне право і практику.
Однак незабаром після того, як Путін став президентом у 2000 році, Росія ухвалила систему почесних консулів. Цей титул забезпечував захист та дипломатичні повноваження новому класу еліти з добрими зв’язками.
ProPublica та ICIJ склали список впливових російських ділків та олігархів у гірничодобувній, сталеливарній, газовій, нафтовій та банківській сферах, які мали статус почесних консулів.
У 2002 році четверо соратників Путіна заснували Лігу почесних консулів. Про групу відомо мало, але документи російського уряду показують, що ліга витрачає пожертвування на «захист та підтримку» консулів.
Організація базується в Санкт-Петербурзі, рідному місті Путіна, де він був головною сполучною ланкою з іноземними дипломатами під час свого приходу до влади в країні.
Засновники домоглися призначення своїх почесних консулів: один із Бразилії, інший із Бангладеш, третій із Сейшельських островів. Повідомляється, що сам Путін рекомендував уряду Таїланду призначити консулом четвертого організатора, Юрія Ковальчука, олігарха, якого уряд США назвав «особистим банкіром» Путіна та інших високопосадовців.
2019 року міністр закордонних справ Росії Сергій Лавров ясно дав зрозуміти, що його уряд підтримує систему почесних консулів. Зустрічаючи лідерів деяких з найменших країн Тихоокеанського регіону в ООН у Нью-Йорку, Лавров заявив: «Ми активно використовуємо інститут почесних консулів. … Я гадаю, нам слід розширити практику».
ProPublica та ICIJ виявили, що щонайменше дев’ять діючих та колишніх консулів у Росії були піддані санкціям за їхні зв’язки з Путіним або за підтримку війни Росії проти України. У тому числі Ковальчук, якого влада США занесла до чорного списку у 2014 році після російського вторгнення до Криму і знову в березні після останнього нападу на Україну.
Ковальчук не відповів на запити щодо коментарів.
За Путіна Росія також призначила штат власних консулів по всьому світу. Одні були російськими емігрантами, інші впливовими місцевими магнатами культури та промисловості.
У російських правилах про почесні консули кінця 1990-х років говорилося, що дипломати-добровольці сприятимуть «дружнім відносинам… розширенню економічних, торгових, наукових, культурних та інших зв’язків».
У Чорногорії Джукіч пішов набагато далі.
«Він скрізь»
Джукич, що народився в Підгориці в 1970 році, ріс, харчуючись маминими пельменями і борщем. Його батько працював директором тютюнової фабрики, а потім переїхав до Радянського Союзу.
1989 року, коли розпався радянський блок, Джукіч поїхав до Москви. Тоді йому було 19 років, і він погано знав російську мову, він щосили намагався знайти свій шлях.
«Мої перші враження були не дуже радісними, — розповідав він згодом російськомовній газеті в Чорногорії. «Ніби мене закинуло в минуле на машині часу… Я опинився у напівголодній Москві з брудними, розбитими вулицями, порожніми прилавками, магазинами без вітрин. Люди їздили старими машинами».
Після роботи в австрійській торговій компанії він повернувся 1997 року до Чорногорії та влаштувався радником у міністерство закордонних справ. 2013 року Україна призначила його почесним консулом у Чорногорії.
“Пора віддавати від себе, робити корисні справи”, – сказав він.
Це представництво закінчилося; Джукіч сказав лише, що рішення піти було пов’язане зі зміною керівництва після анексії Криму Росією на початку 2014 року.
Незабаром його було призначено консулом Росії, спочатку він тримався в тіні, навіть коли напруженість у Чорногорії продовжувала зростати.
Країна з населенням 620 000 чоловік колись була частиною Югославії, а потім частиною меншої федерації з сусідньою Сербією. До того часу, коли Джукіч став консулом у 2014 році, відкривши свій офіс поруч із міською площею в Будві, Чорногорія вже була незалежною державою, яка прагне стати членом НАТО.
Ця позиція перетворила Чорногорію з давніми зв’язками з Москвою та припливом російських туристів та інвестицій у поле битви між Росією та Заходом із високими ставками.
У 2016 році влада Чорногорії запобігла спробі державного перевороту в день виборів, зроблену співробітниками російської військової розвідки та іншими особами, які планували повалити уряд Чорногорії та вбити її прозахідного прем’єр-міністра.
Наступного року Чорногорія приєдналася до НАТО, і політичні лідери та дипломати відзначають цей крок як гарантію проти іноземного втручання.
«Більше ніколи не повториться, що хтось інший прийматиме рішення замість нас та нашої держави за нашою спиною, як це було в минулому», — заявив тодішній прем’єр-міністр Чорногорії Душко Маркович на церемонії у Вашингтоні, округ Колумбія.
Через кілька тижнів у Сенаті США сенатор Джон Маккейн, республіканець з Арізони, похвалив чорногорських лідерів і попередив про «довгострокову кампанію Путіна… щодо підриву будь-якого опору його темному і небезпечному погляду на світ».
“Кожен американець має бути стурбований”, – сказав Маккейн.
Чотири місяці по тому, у жовтні 2017 року, Джукіч зробив сміливий публічний крок.
Як почесний консул він допоміг організувати поїздку до Москви Марка Мілачича, одного з найвідоміших чорногорських популістських лідерів, які виступають проти НАТО. Мілачича вже засудили за організацію того, що місцеві ЗМІ назвали несанкціонованою акцією протесту. Вирушаючи до в’язниці, щоб відбути 20-денний термін, Мілачич зупинився зовні, щоб спалити біло-блакитний прапор НАТО.
У Москві, згідно з подальшим повідомленням Мілачича в соціальних мережах, політик зустрівся з Сергієм Железняком, головним союзником Путіна, який перебував під санкціями США за участь в анексії Криму.
Через два місяці після поїздки, згідно з записами, отриманими ProPublica та ICIJ, а також повідомленнями місцевих ЗМІ, Джукич підписав установчі документи «Справжньої Чорногорії» — правої політичної партії, яку підтримує Кремль, та яку очолює Мілачич. Пізніше Джукіч визнав, що штаб-квартира партії розмістилася у будинку його сім’ї у районі Підгориці.
У 2018 році, невдовзі після того, як уряд Чорногорії зняв Джукіча з посади консула, він разом із Мілачичем виступив на прес-конференції, підтримав «Справжню Чорногорію» та захищав свою участь у політиці.
Джукич також прокоментував у Facebook, що його переслідували НАТО. А в інтерв’ю одному з російських ЗМІ він захищав людей, які стоять за спробою державного перевороту у 2016 році, називаючи одного із змовників «товаришем, другом» і кажучи, що жодної змови не було.
“Якби було щось подібне, я б точно знав”, – сказав Джукіч інтерв’юеру. «Це з тієї ж категорії, що й решта, що було зроблено проти Росії за останні роки. Державного перевороту не було. Максимум, що може бути… хтось у п’яній розмові сказав: “Давай, уб’ємо когось”.
Мілан Йованович, аналітик чорногорської демократичної групи, яка відстежує дезінформацію, сказав, що Джукіч був впливовою силою. «Він пройшов шлях від національного чорногорця до… найтіснішої співпраці з Росією», — сказала Йованович.
У трикімнатній квартирі, заставленій книгами з філософії та релігії, Філіпович, політолог та колишній віце-мер Будви, спостерігав за виступом колишнього консула на прес-конференції «Справжньої Чорногорії». Філіпович звернувся до соціальних мереж, розмістивши коментарі, повідомлення ЗМІ та фотографії, які Джукіч розмістив у Facebook.
На одній фотографії колишній консул у чорній футболці з написом “русский” обіймав Олександра Залдостанова, лідера прокремлівської банди мотоциклістів, відомої як “Нічні вовки”. Міністерство фінансів США раніше наклало санкції на Залдостанова на прізвисько «Хірург», звинувативши його в керівництві організацією, яка вербувала бойовиків і чинила злочини під час російського вторгнення до Криму 2014 року. Зв’язатися з ним для коментарів не вдалося.
На іншому фото Джукіч розмахував автоматично перед стіною з гвинтівок, ракет та іншої військової атрибутики.
“Він скрізь”, – сказав Філіпович у недавньому інтерв’ю в кав’ярні Будви з видом на Адріатичне море. «Це гостра сила, яка маскується під м’яку силу. Це не сила тяжіння. Це сила примусу».
Представники Росії у Денвері
У Колорадо останній почесний консул Росії у Сполучених Штатах втратив свою посаду в березні, коли російські війська вторглися в Україну.
«Колорадо… розриває дипломатичні відносини з Росією», — написав губернатор Джаред Поліс, демократ, у листі до посольства Росії у Вашингтоні, округ Колумбія, домагаючись позбавлення почесного консула Дебори Палмієрі сертифікату. «Якщо рано чи пізно режим у Росії зміниться на режим, що поважає світовий порядок… Колорадо передумає».
Державний департамент згодом відкликав визнання консульського статусу Пальмієрі, повідомила канцелярія губернатора.
Росія призначила низку американських громадян почесними консулами на території США. Серед них були засновник музею російського мистецтва в Міннесоті, президент російської торгової фірми в Пуерто-Ріко і колишній президент Санкт-Петербурзького коледжу у Флориді, який 2007 року вів газетну колонку під назвою «Путін і я».
«Їх визначення «демократії» відрізняється від нашого», — написав Карл Каттлер-молодший, назвавши Путіна «проникливим», «орієнтованим на деталі» та «м’язистим чоловіком» із «дивовижним інтелектом».
У 2016 році Держдепартамент позбавив статусу всіх, крім одного, призначених Росією консулів у США після повідомлень про те, що співробітники російської розвідки переслідували американських дипломатів у Москві. Залишився тільки Палмієрі.
До свого призначення консулом у 2007 році Пальмієрі публічно підтримувала Путіна, написавши в публікації для Російсько-американської торгової палати, що він прагне демократії «своїми темпами».
Як консул вона працювала в будинку в центрі Денвера, з фотографіями Кремля і Червоної площі в їдальні, а також просувала Російський інститут Деба Палм’єрі, який організовує навчання для підприємств, які прагнуть вийти на російський ринок. На її веб-сайті, який більше не працює, було зазначено, що вона працювала із сотнями американських та російських компаній, включаючи «Аерофлот».
Після того, як Росія ввела війська до Криму у 2014 році, адвокат із Колорадо Олена Рут, яка народилася в Києві, організувала мітинг на підтримку України та разом із десятками інших людей пройшла до консульства.
“Вона просто ігнорувала українське питання”, – сказала Рут у недавньому інтерв’ю. “Ніхто не хотів, щоб вона була тут”.
Через три роки Пальм’єрі була серед групи американців, які здійснили поїздку анексованим Кримом, відвідали місцевий університет і музей і позували для фотографій. На своєму веб-сайті Палмієрі описала подорож як «ознайомчий візит».
Расті Батлер, адміністратор коледжу та колишній почесний консул Росії в Юті, коли журналісти розповіли про візит Пальмієрі у 2017 році, висловив подив: «Вона була учасницею поїздки? Я не можу уявити себе у цій ролі».
Фото: ProPublica та ICIJ
Пальм’єрі, на чиєму веб-сайті була розміщена недатована фотографія, на якій вона вітає Путіна, поводилася стримано з того часу, як втратила посаду консула, і не відповідала на електронні листи та дзвінки з проханням прокоментувати ситуацію.
Федеральний суддя у справах про банкрутство, що вийшов на пенсію з Колорадо Сід Брукс, який колись допомагав навчати російських суддів роботі з незалежними судовими органами, сказав, що знав Палмієрі за подіями в консульстві. Брукс сказав, що останніми роками він відмовився від своєї роботи в Росії через політику Путіна.
“Я не знаю, що викликало [відсторонення] Деб Палмієрі від посади почесного консула, але, наскільки я розумію, це нормально”, – сказав Брукс.
«Бази розвідки»
У Північній Македонії, ще одній балканській демократії, почесний консул Сергій Самсоненко став одним із найпомітніших прихильників Кремля.
Підприємець, який народився в Росії, заробив мільйони на підставі міжнародної компанії зі ставок на спорт, Самсоненко побудував у столиці чотиризірковий готель, який назвав «Готель Росія», і допоміг фінансувати російську православну церкву, яку, за повідомленнями місцевих ЗМІ, архієпископ описується як «частина російської душі на македонській землі».
Північна Македонія вступила до НАТО у 2020 році. Минулого літа уряд відкликав свою згоду на посаду почесного консула Самсоненка.
Самсоненко відмовився від коментарів ProPublica та ICIJ, за винятком того, що назвав повідомлення про нього «брехнею та наклепом». Раніше він заперечував використання свого дипломатичного статусу для підтримки операцій російської розвідки.
«Я не політична людина, я почесний консул Росії і маю підтримувати політику своєї рідної країни», — сказав Самсоненко македонському журналу «Фокус» у 2019 році.
Раніше офіційний представник МЗС Росії назвав звільнення Самсоненка «черговим жестом із політичним підґрунтям».
Затяжні підрозділи
Рано восени, через чотири роки після того, як Джукіч втратив посаду почесного консула в Чорногорії, червоно-білі передвиборчі плакати, що рекламують політичну партію «Справжня Чорногорія», співзасновником якої він є, вишикувалися вздовж жвавого гірського перевалу.
Філіпович, колишній заступник мера, сказав, що побоюється, що проросійські інтереси змусять його країну повернутися до орбіти Кремля. У вересні влада вислала з Чорногорії шістьох російських дипломатів, підозрюваних у шпигунстві.
Філіпович сказав, що звинувачує Джукіча та інших у тому, що вони допомогли розпалити заворушення, що охопили країну.
«Посада почесного консула надала йому авторитету. Це дало йому становище у суспільстві», – сказав Пилипович. “Він був агентом російського впливу”.
Джукич регулярно публікує в соціальних мережах фотографії та коментарі про свою любов до Путіна, російську релігійну ортодоксію і свою колишню посаду почесного консула.
У липні він опублікував проросійське відео, яке поширилося у соціальних мережах. «Гарні жінки… Культуру не скасувати… Економіку, здатну витримати тисячі санкцій», — проголосив оповідач. «Пора переїжджати до Росії».
За кілька днів Джукіч також розмістив червоно-біле зображення Кремля і над ним російською мовою напис «Перший почесний консул Російської Федерації у Чорногорії».
Оригінал: Agents of Influence: How Russia Deploys an Army of Shadow Diplomats / ProPublica